Constructivisme

=__** EL CONSTRUCTIVISME. Aprenem quan construim. ** __ = = =  Dins dels corrents cognitivistes s’ha desenvolupat amb especial força el constructivisme, i per un motiu bàsic, **la consideració de l’experiència i la seva interacció amb les estructures cognitives com mecanisme de construcció del coneixement.** De totes maneres, el constructivisme ha de ser vist, més com un marc de referència per incidir en els processos d’aprenentatge més que una teoria psicològica en si, la qual cosa li confereix un caràcter poc descriptiu. Dins de la comunitat científica el fet del desenvolupament dels recursos tecnològics i multimèdia, ha ajudat a la seva acceptació, ja que el constructivisme proporciona el marc adequat per a l’ensenyament amb aquests suports, tot i així, s’ha de fer notar que l’aparició de l’enfocament constructivista, es remunta a molt abans de l’aparició de les xarxes de comunicacions i tots els sistemes actuals. __Què és el constructivisme?__ Bàsicament pot dir-se que és la idea que defensa que l’individu‚ tant en els aspectes cognitius i socials del comportament com en els afectius, no és producte de l’ambient ni un simple resultat de les seves disposicions internes, sinó una construcció pròpia que es va produint dia a dia com resultat de la interacció entre aquests dos factors. En conseqüència, segons la posició constructivista, el coneixement no és una còpia de la realitat, sinó una construcció del ser humà. __Amb quins instruments realitza la persona aquesta construcció?__ Fonamentalment amb els esquemes que ja posseeix, és a dir, amb el que ja va construir en la seva relació amb el mitjà que li envolta. La postura constructivista en l’educació, s’alimenta de les aportacions de diversos corrents psicològiques: l’enfocament psicogenètic de Piaget, la teoria dels esquemes cognitius, la teoria ausubeliana de l’assimilació i l'aprenentatge significatiu, la psicologia sociocultural vigotskyana, així com algunes teories instruccionals. Totes comparteixen el principi de la importància de l’activitat constructivista de l’alumne en la realització dels aprenentatges escolars.
 * __1.- Característiques diferencials de la teoria__**

CONSTRUCTIVISME ** || experiència d’aprenentatge. L’aprenentatge és una interpretació personal del món. || d’observar l’actuació dels alumnes en el context d’activitats autèntiques. ||
 * **CARACTERÍSTIQUES DIFERENCIALS ** || **
 * **1.- Construcció de l’aprenentatge.** ||  El coneixement es construeix a través de la experiència.  ||
 * **2.- Continguts d’aprenentatge.** ||  No té importància la preespecificació de continguts. Per als constructivistes més radicals, no pot haver-hi construccions significatives si la informació rellevant està preespecificada.  ||
 * **3.- Categories del coneixement i interpretació personal.** ||  Cada alumne té un grup de comprensions, experiències i objectius personals sobre cada
 * **4.-Context de l’aprenentatge.** ||  L’aprenentatge ha de succeir en contextos realistes. Els constructivistes radicals consideren que tan sols pot haver-hi aprenentatge si les activitats estan situades en el món real i no han de ser simplificades. En aquest sentit, les tasques han de ser “autèntiques”. Aprenentatge per experiència  ||
 * **5.- Estratègies d’aprenentatge.** ||  Els resultats de l’aprenentatge són únics i no poden categoritzar-se en tipus. Les estratègies d’aprenentatge són específiques universals, els alumnes controlen la seva pròpia instrucció.  ||
 * <span style="color: rgb(0, 0, 0);">**6.- Aprenentatge actiu i col·laboratiu.** || <span style="color: rgb(0, 0, 0);"> L’alumne ha de ser actiu en el seu aprenentatge. La comprensió de las coses es sempre negociada amb els demés.  ||
 * <span style="color: rgb(0, 0, 0);">**7.- Avaluació.** || <span style="color: rgb(0, 0, 0);"> L’aprenentatge no pot ser descontextualitzat i, per tant, l’avaluació tampoc. Per avaluar s’ha

Els fonaments pedagògics emfatitzen com la informació es transmet als alumnes i se centra en les activitats, mètodes i estructures del mitjà que es nomenen per a facilitar l'aprenentatge. Els estudiants no són recipients buits. Van a classe amb els seus propis marcs i aprenen de diferents maneres. L'aprenentatge ja no està vist com un procés passiu on cossos estàtics de fets i fórmules es transmeten als no iniciats. L'aprenentatge més aviat és un procés actiu i dinàmic en el qual les connexions estan canviant constantment i l’estructura es reforma contínuament. Els estudiants construeixen els seus propis significats al parlar, escoltar, escriure, llegir i reflexionar sobre el contingut, idees, problemes i qüestions. En entorns centrats en l’estudiant, es dóna accés directe als aprenents a la base del coneixement i treballen de forma individual i en petits grups per a resoldre problemes reals. En aquest sentit, se li atribueix a l’educació escolar una naturalesa social i una funció socialitzadora establint, per tant, una relació entre aquesta i els processos de socialització i construcció de la identitat de les persones. Amb això, es fuig de la idea d’escola com mera institució en la qual aprendre i ensenyar exclusivament continguts concrets, sinó que agafa especial rellevància per al desenvolupament integral dels individus. Respecte als processos de construcció del coneixement en l’escola, s’estableix el triangle interactiu, format per professor, alumnes i els continguts escolars; com element d’anàlisi i millora dels processos d’ensenyament aprenentatge en l’aula. En aquests, són d’especial rellevància tant els processos de construcció del coneixement, com els mecanismes d’influència educativa.
 * __<span style="color: rgb(0, 0, 0);">2.- Enfocaments de la teoria constructivista __**
 * 2.1.- Des de la perspectiva pedagògica**

Els enfocaments constructivistes per a l’ensenyament i l'aprenentatge es basen en diverses tradicions d’investigació. 1.- Les arrels del constructivisme pot ser que es remuntin a un petit, però conegut tractat llatí, **De antiquissima Italorum sapientia,** escrit en **1710** per **Giambattista Vico**, qui suggeria que __el coneixement és conèixer les parts de les quals es compon alguna cosa, així com saber com estan relacionades__. “Per tant, Déu coneix la realitat ontològica objectiva, perquè la crea, però l’home no, ja que només té accés a l’experiència subjectiva” 2.- Una segona trajectòria relacionada amb el constructivisme prové de les **teories de la percepció de Gestalt** (Kohler, 1925) que se centren en les idees de conclusió, organització i continuïtat. Com Vico, els psicòlegs Gestalt suggerien que __la gent no interpreta peces d'informació de forma aïllada i que la cognició imposa l’organització en el món.__ 3.- Les **teories del desenvolupament intel·lectual** proporcionen una tercera tradició d’investigació que contribueix a la noció de la **construcció cognitiva** **(Piaget**, 1952, 1969, 1971; **Baldwin,** 1902, 1906-1911; **Bruner,** 1974). Aquests creuen que __l'aprenentatge és el resultat de les adaptacions al mitjà que es caracteritza per mètodes de representació i organització de la informació cada vegada més sofisticats__. Els científics del desenvolupament també van promoure la noció que els nens progressen a través dels diferents nivells o que els permet construir normes i representacions noves. 4.- Una quarta línia d’investigació descriu __l'aprenentatge com una experiència intervinguda socialment on els individus construeixen el coneixement basat en les interaccions amb el seu mitjà social i cultural.__ Com Piaget i Bruner, **Vygotsky** (1962-1978) creia que la formació de l’intel·lecte podria entendre’s a través de __l'estudi del procés del desenvolupament.__ **Constructivisme cognitiu.** No obstant això, com Bruner, **Vygotsky** creia que el desenvolupament intel·lectual només podia entendre’s completament __dintre d’un context sociocultural__ en el qual tenia lloc el desenvolupament. **Constructivisme social.** 5.- Avui dia predominen els punts de vista del desenvolupament i socials del constructivisme. Mentre que els constructivistes del desenvolupament tendeixen a concentrar-se en els individus i les seves interaccions amb el mitjà, els constructivistes socials se centren en grups i en els seus contextos socioculturals. media type="youtube" key="F00R3pOXzuk" width="425" height="350" La teoria constructivista intenta explicar com l'ésser humà és capaç de construir conceptes i com les seves estructures conceptuals el duen a convertir-se en “les ulleres perceptivas” (Novack, 1988) que guien els seus aprenentatges. Aquesta guia serà capaç d'explicar el fet que un estudiant atribueixi significat als coneixements que rep en les aules, és a dir que reconegui les similituds o analogies, que diferenciï i classifiqui els conceptes i que creii noves unitats instructives, combinació d'unes altres ja conegudes. Científicament, la base de la teoria de l'aprenentatge constructivista s'estableix en la teoria de la percepció, sobretot en l'explicació dels fenòmens d'il·lusió òptica, i, per altra banda, en els models del processament de la informació proposats per la psicòloga cognitiva per a explicar l'activitat o procés constructiu intern de l'aprenentatge.
 * 2.2.-Des de la perspectiva psicològica**
 * 2.3.-Des de la perspectiva epistemológica.**

Aprenem quan construim, quan som capaços d'el.laborar una representació personal dobre un objecte de la realitat o contingut que pretenem aprendre. Per aprendre-construir-elaborar un significat partim de la nostra experiència, dels nostres **coneixements previs** i és a ells, als que hi incorporem les noves interpretacions, si el procés es dóna així, podrem dir que **aprenem significativament.** Les persones donen sentit al seu món i a tot allò amb què mantenen un contacteconstruint representacions mentals de la realitat. Els éssers humans són perceptors i intèrprets que construeixen les seves pròpies interpretacions del món físic mitjançant activitats interpretatives i cognitives que comporten la creació de models mentals. Aquest procés d’elaboració del sentit implica acomodar idees i fenòmens nous en les creences i coneixements existents que ja havien estat construïts per l’estudiant.

Els principals autors i les seves idees són els següents: **Piaget:** L'epistemologia genètica L'experiència escolar ha de promoure el conflicte cognitiu en l'aprenent mitjançant diferents activitats com llaura: preguntis que reptin el seu coneixement, situacions que el facin dubtar...
 * 2.4.- Principals autors de la teoria del constructivisme.**


 * [[image:ausubel.jpg width="83" height="111" align="left"]]Ausubel:** L'aprenentatge significatiu L'aprenentage per descoberta involucra l' alumne, el qual ha de reordenar la informació, integrar-la en l'estructura cognitiva i reorganitzar-l'o transformar-la de manera que és produeixi l'aprenentage desitjat...


 * [[image:Lev_Vygotsky.gif width="84" height="96" align="left"]]Vigotsky** La interpretació soci-històric-cultural de l'aprenentatge ...i la seva teoria sobre la "zona de desenvolupament pròxim" o ZDP, la qual concep com "...la distància entre el nivell de desenvolupament, determinat per la capacitat de resoldre independentment un problema i el nivell de desenvolupament potencial, determinat a través de la resolució d'un problema sota la guia d'un adult o en col·laboració amb un parell més capacitat"


 * [[image:Bruner.jpg width="80" height="100" align="left"]]Bruner:** L'aprenentatge per descobriment Para Bruner, el més important en l'ensenyament de conceptes bàsics és que s'ajudi als nens a passar, progressivament, d'un pensament concret a un estadi de representació conceptual i simbòlic que estigui més adequat amb el creixement del seu pensament...

Autors rellevants del constructivisme

Es considera l'ensenyament com un procés d'ajuda a l'aprenentatge. Aquest procés d'ajuda constitueix un element fonamental, es tracta d'una "ajuda ajustada" que proposa reptes al alumnes i que tenen que afrontar a partir dels seus propis esquemes de coneixement, i amb l'ajuda d'instruments que el professor li doni.Aquest tipus d'ajuda pretén incrementar la capacitat de comprensió i **actuació autonòma de l'alumne.**
 * __3.-Els objectius educatius__**

Objectius educatius: - Que l’alumne s’apropi a allò que ha d’aprendre des dels coneixements previs que en té. - Que atribueixi un significat propi i personal al nou coneixement adquirit. - Que estableixi relacions entre el que sap i el que aprèn. Per arribar a assolir tot això calen un seguit de condicions: · Que els continguts siguin clars, lògics i relacionat amb els coneixements que l'alumne ja ha assolit. · Que sigui l’alumne qui faci l’esforç d’aprendre. · Que hi hagi una actitud favorable, una predisposició afectiva positiva, vers el nou aprenentatge. · Que el nou contingut sigui interioritzat, a partir de la comprensió, no memoritzat de forma mecànica. __**4.- El rol de l'estudiant**__ L'aprenentatge constructivista subratlla **“el paper essencialment actiu de qui aprèn”.** Aquest paper actiu està basat en les següents característiques de la visió constructivista: a) La importància dels coneixements previs, de les creences i de les motivacions dels alumnes. b) L'establiment de relacions entre els coneixements per a la construcció de mapes conceptuals i l'ordenació semàntica dels continguts de memòria (construcció de xarxes de significat). c) La capacitat de construir significats a força de reestructurar els coneixements que s'adquireixen d'acord amb les concepcions bàsiques prèvies del subjecte. d) Els alumnes aprenen dirigint les seves capacitats a certs continguts i construint ells mateixos el significat d'aquests continguts que han de processar. L'aprenentatge constructivista ha estat definit com un producte natural de les experiències oposades en els contextos o ambients d'aprenentatge en els quals el coneixement que ha de ser après és classificat i ordenat d'una manera natural.

L'aprenentatge constructiu es produïx en les aules a partir de tres supòsits: **l'experiència física,** a partir de la qual construeïx els conceptes inductivament; **l'experiència afectiva,** que davant la realitat prèvia impulsa l'aprenentatge; **els conceptes**, que condicionen un plantejament deductiu de l'aprenentatge. Des d'aquest supòsit, metodològicament es partirà de conceptes familiars a l'alumne i es tendirà a donar un enfocament globalitzador del procés i, finalment, de l'aprenentatge compartit, mitjançant l'ocupació de la discussió i el contrast en el grup-classe.

Aproximació del procés d'aprenentatge als ritmes del desenvolupament de cada alumne per a desembocar en el que apareix com una nova dimensió del constructivisme, l'aprenentatge autorregulat, és a dir un aprenentatge individualitzat i amb forta projecció al context.

El coneixement es construeix a partir de les nostres interaccions amb el medi ambient. No podem separar el nostre coneixement sobre una àrea de les nostres interaccions amb aquesta àrea; ni podem valorar el coneixement adquirit sense tenir en compte com s’adquireix. És a dir, les persones només poden interpretar la informació en el context de les seves pròpies experiències, i allò que interpretin serà, fins a cert punt, individual (Jonassen, 1991). El coneixement que les persones construeixen consisteix no solament en les idees (contingut), sinó també en el coneixement sobre el context en el qual són adquirides, el que la persona estava fent en aquell entorn i allò que en pretenia.El que diferencia els éssers humans de les formes inferiors de vida (pel que sabem) és la intencionalitat i l’habilitat per a articular aquestes intencions.
 * __5.- La interacció entre els estudiants__**

L’aprenentatge en els centres de formació hauria de posar èmfasi en les qualitats següents: Els estudiants es comprometen amb el procés d’aprenentatge en un processament conscient de la informació, del resultat del qual són responsables. Els estudiants adapten noves idees a un coneixement previ (equilibratge) per donar sentit o donar significat o reconciliar una discrepància o perplexitat. Els estudiants treballen en comunitats d’aprenentatge i construcció del coneixement, aprofitant les habilitats de la resta i aportant suport social, a més de modelitzar i observar les contribucions de cada un dels membres de la comunitat. Els estudiants intenten aconseguir un objectiu cognitiu de manera activa i intencional. Aprendre és inherentment un procés social, dialògic en el qual els estudiants són els que més es beneficien del fet de pertànyer a comunitats en les quals es construeix el coneixement, tant dins de classe com fora. Les activitats d’aprenentatge estan situades en certes tasques significatives del món real o simulat mitjançant un entorn d’aprenentatge basat en algun cas o problema. Els estudiants articulen el que han après i reflexionen sobre els processos i decisions implicades.
 * • Actiu **
 * • Constructiu **
 * • Col·laboratiu **
 * • Intencional **
 * • Conversacional **
 * • Contextualitzat **
 * • Reflexiu **

__**6.- El rol del docent**__ Aquesta construcció si bé la realitza l’alumne i és obra seva, necessita d’un element extern a l’alumne que garanteixi que la construcció realitzada per aquest és la correcta i que d’alguna manera l’obligui a realitzar-la. Aquest element extern al procés però de vital importància per a la seva consecució és el **professor, entès com l'orientador i el promotor de la construcció** que té que realitzar l’alumne. En definitiva la concepció constructivista assumeix que a l’escola els alumnes aprenen i es desenvolupen en la mesura que poden construir significats que estiguin d’acord amb els continguts que figuren en els currículums escolars. Aquesta construcció implica, d’una banda una aportació activa i global per part de l’alumne i per un altre una guia per part del professor que actua de mediador entre l’alumne i la cultura. La concepció constructivista ofereix doncs al professor un marc per a analitzar i fonamentar moltes de les decisions que pren per a planificar i canalitzar el procés d’ensenyament i a més li proporciona alguns criteris o indicadors que li permeten arribar a comprendre el que passa a classe i li permetin corregir o canviar la direcció dels esdeveniments. Canvi radical en la mentalitat del mestre, concebut com a creador de les condicions propícies perquè l'alumne sigui capaç de construir uns esquemes de coneixement. Millora de les condicions escolars amb la creació de l'ambient propici per al desenvolupament d'esquemes de coneixement i de memorització per l'alumne.

Resulta fonamental per al professor no només conèixer les representacions que posseeixen els alumnes sobre el que se’ls va a ensenyar, sinó també analitzar el procés d’interacció entre el coneixement nou i el qual ja posseeixen. D’aquesta manera, no és tan important el producte final que emet l’alumne com el procés que li duu a donar una determinada resposta. Per exemple, això pot aplicar-se a les situacions d’examen o avaluació. Sovint, els professors només parem esment a les respostes correctes dels alumnes. De fet, són aquestes les quals utilitzem per a atorgar una qualificació en termes quantitatius. No obstant això, no solem considerar els errors, que són precisament els quals ens informen sobre com s’està reelaborant el coneixement que ja es posseeix a partir de la nova informació que es rep. Efectivament, la majoria dels professors sabem que els errors que cometen els alumnes tenen una clara regularitat i es deuen a processos de comprensió inadequada que se succeeixen curs després de curs.

Aquesta concepció de l'aprenentatge i de l’ensenyament sorgeix de pensar que l’escola fa accessible als seus alumnes aspectes de la cultura que són fonamentals per al seu desenvolupament personal, entenent aquest desenvolupament com un desenvolupament global, el que suposa que s’ha d’incloure tant les capacitats de desenvolupament personal, social, de relació interpersonal, motrius com les cognitives. Això significa concebre l'aprenentatge no com una reproducció de la realitat, sinó com una integració, modificació, establiment de relacions i coordinació entre esquemes de coneixement que ja es posseeixen, amb una determinada estructura i organització, la qual vam variar a l'establir els nous nusos i relacions, en cada aprenentatge que realitzem.
 * __7.- La relació docent-alumnes__**

En la interacció PROFESSOR/ALUMNES, el professor ha de:
 * Inserir** cada una de les activitats de l'alumne en marcs més amplis on prenguin significat d'una manera adequada,
 * Possibilitar** la participació de tots els alumnes independentment de les seves característiques interpersonals,
 * Establir** un clima adequat en el que domini la confiança i la seguretat i afavorir així la curiositat i l'interés pel coneixement,
 * Establir** relacions constants i abundants entre els nous coneixements i els que els alumnes ja tenien.
 * Promoure** la utilització i aprofundiment autonom dels coneixements
 * Evitar** ambiguetats i confusions en els llenguatges que utilitza, el llenguatge ha de servir per a **recontextualitzar i reconceptualitzar** l'experiència.

En un disseny educatiu basat en el constructivisme no es pot avaluar de la mateixa manera que en els dissenys tradicionals conductistes, és a dir, a través d’una única activitat avaluativa consistent en un examen escrit sobre continguts teòrics. D'aquesta manera el docent no podria avaluar l’aprenentatge significatiu aconseguit per l’alumne al llarg del procés educatiu. Com que estem parlant d’aprenentatge significatiu, haurem de dissenyar una estratègia avaluativa que contingui activitats al llarg de tot el procés;una avaluació inicial, continua i final, i amb activitats que han d’estar relacionades amb les competències que es volen aconseguir de l’alumne. Aquest tipus d'avaluació ens permetrà observar i valorar l’adquisició de l’anomenat aprenentatge profund o “aprendre per comprendre”, enlloc d'avaluar un aprenentatge final i superficial que es dona amb altres processos d'avaluació. L’avaluació constructivista està orientada a avaluar els processos personals de construcció personal del coneixement. L’avaluació formativa s’entén com un reforç que ajuda a l’alumne a reconstruir el tema d’avaluació i com part del procés generador de canvi que pot ser utilitzat i dirigit a promoure la construcció del coneixement.
 * __8.- Els criteris i instruments d'avaluació__**

L’avaluació constructivista té en compte: • Els coneixements adquirits i la capacitat dels alumnes per a aplicar-los en situacions variades. • El desenvolupament de destresa, habilitats i canvi d’actituds. • Si els alumnes són capaços d’establir una relació amb el coneixement que difereix de la qual demanda el professor. • Si els alumnes contribueixen a aportar un nou significat al coneixement, alterant fins i tot la dinàmica de la interacció establerta pel docent a l’aula. • La validesa de construcció ha de verificar si s’està avaluant el que realment s’espera que els alumnes construeixin, el que implica una clara definició de capacitats; una declaració explícita de les normes, que han de ser justes per als alumnes; una clara definició de criteris d’avaluació, quan serà considerada una construcció bona, dolenta o regular; i instruccions comprensibles per a la comunicació dels aprenentatges Tècniques i instruments de l’avaluació constructivista ** __ Tècniques informals. __ Són utilitzades dintre de situacions d’ensenyament amb una durada breu, el professor no les presenta als seus alumnes com actes avaluadors, i en aquest sentit els alumnes senten que no estan sent avaluats, per exemple l’observació de les activitats realitzades pels alumnes __ Tècniques semiformals __. Requereixen de major temps de preparació que les informals, aquestes activitats sí se’ls imposin qualificacions. - Exercicis i pràctiques que els alumnes realitzen a classe. Es plantegen amb la finalitat de valorar el nivell de comprensió o execució que els alumnes són capaços de realitzar. - Les tasques que els professors encomanen als seus alumnes per a realitzar-les fora de classe: Aquesta tècnica fa referència als exercicis, solució de problemes, visites a llocs determinats, treballs d'investigació, etc. Es realitzen en forma individual o en grups petits

__ Tècniques formals. __ Exigeixen un procés de planificació i elaboració més sofisticat i solen aplicar-se en situacions que demanden un major grau de control Proves o exàmens tipus test: Són situacions controlades on s’intenta verificar el grau de rendiment o aprenentatge assolit, i representen un dels instruments d’avaluació més utilitzats. O també es poden realitzar mapes conceptuals. Tipus d’avaluació des d’una perspectiva constructivista ** L’avaluació per les seves característiques, funció i moment d’aplicació es classifica en diagnòstica, formativa i sumativa.
 * Diagnòstica: ** Es realitza abans del desenvolupament del procés educatiu.
 * Formativa: ** Ha de realitzar-se conjuntament amb el procés d’ensenyament aprenentatge, ja que és considerada com part essencial d’aquest. Des d’una perspectiva constructivista, per a poder entendre l’avaluació formativa, ha de ser considerada la seva condició i la seva raó de ser. Per a l’aplicació de l’avaluació formativa poden ser utilitzades tècniques d’avaluació informal, semiformal i formal. Entre elles hi podem trobar, l’intercanvi a través de preguntes i respostes, els diaris de classe, avaluacions d’execució o basades en problemes, mapes conceptuals, ...
 * Sumativa: ** Es realitza al final d’un procés o cicle educatiu, la seva funció principal és verificar si els aprenentatges estipulats educatius s’han aconseguit.

==   <span style="color: rgb(186, 171, 171);"> ==